ES7 DE DESEMBRE DEL 2013 Si fa poc més de dos anys, quan es van posar en marxa, algú els hagués dit que en poc temps arribarien als 10.000 socis, potser haurien pensat que es tractava d’una dada molt poc realista. Com podien de créixer tant en tan poc temps? Al capdavall, es dedicaven a les energies netes, un camp més aviat minoritari. En un principi eren unes 150 persones en l’òrbita de la Universitat de Girona, i durant un temps van treballar per unir coneixements i esforços. Així va sorgir Som Energia, la primera cooperativa de consum i serveis d’energia verda d’Espanya. “La nostra intenció era poder consumir energia d’origen 100% respectuosa amb el medi ambient. I per això vam intentar crear una rèplica de les cooperatives que des de feia anys hi ha a Europa, on la societat civil s’ha mobilitzat per promoure un canvi del model energètic a partir de la participació ciutadana”, explica Marc Roselló, soci fundador d’aquesta elèctrica. Cooperatives dedicades a la comunicació, a la banca, al tèxtil, al camp. Empreses que donen feina a persones amb discapacitat. Companyies que persegueixen que comunitats rurals obtinguin una remuneració justa pels seus productes. Projectes que impulsen les energies renovables. Cada vegada hi ha més iniciatives vinculades a l’economia social i solidària. El moviment ja té més de 30 anys d’existència, però és ara quan comença a estar veritablement en auge Text Cristina Sáez Una economia per a les persones A Som Energia, cada membre que ingressa a la cooperativa fa una aportació única de 100 euros. Amb els diners, a banda de buscar productors d’energia renovable per comprar quilowatts nets i injectar-los a la xarxa elèctrica espanyola, ha posat en marxa vuit projectes: set són instal·lacions fotovoltaiques i un, el més destacat, una planta de biogàs a Lleida. “Volem ser el motor que propulsi el canvi de model energètic al nostre país –assenyala Roselló–. Podem arribar a un sistema 100% renovable, però això també implica ser eficient en l’ús de l’energia, estalviar i, sobretot, canviar els hàbits de consum i la manera de viure. No podem continuar amb un consum exacerbat quan vivim en un planeta amb recursos finits”. Som Energia és un exemple d’empresa social emmarcada en l’anomenada economia social i solidària. “En aquesta economia, la generació d’ingressos és només un mitjà que permet la supervivència de la companyia i que aquesta companyia sigui sostenible per poder continuar desenvolupant l’activitat –explica Ignasi Carreras, director de l’Institut d’Innovació Social d’Esade–. La distribució de beneficis, a diferència de les empreses convencionals, no és per als accionistes, sinó que es reinverteixen en l’objecte social”. A Espanya hi ha milers d’exemples de projectes com aquest: el 2012, segons dades de la Confederació Empresarial Espanyola de l’Economia Social (Cepes), hi havia 42.684 entitats vinculades a aquest sector i la facturació va depassar els 145.000 milions d’euros. Aquesta xifra suposa més d’un 10% del PIB, tal com es desprèn de l’últim estudi publicat pel Centre Internacional d’Investigació i Informació sobre l’Economia Pública, Social i Cooperativa (Ciriec). És cert que el fenomen va sorgir fa tres dècades, però és ara quan està més en auge. Algunes veus apunten que això potser es deu en bona mesura a la crisi, que fa que moltes persones busquin sistemes alternatius o complementaris. Potser perquè aquest tipus d’economia, social, tal com demostren les dades d’ocupació, sembla suportar més bé les situacions de dificultat com l’actual, 18 teixeix xarxes entre els ciutadans i arrela econòmicament en l’àmbit local. Empreses socials Quan es parla d’economia social i solidària, sovint es barregen dos conceptes. “D’una banda hi ha l’economia social entesa com la basada en la participació dels treballadors, com en el cas de les cooperatives. I, d’altra banda, hi ha les empreses socials, entitats que prenen la forma d’una empresa i que persegueixen una finalitat social o mig ambiental”, precisa Carreras, d’Esade. En aquest sentit, dins d’economia social s’inclourien, d’una banda, cooperatives com el grup Mondragón, líder mundial en cooperativisme i un dels principals grups empresarials d’Espanya. La seva voluntat és la de dur a terme una activitat sense respondre a cap desafiament social o mediambiental. Si bé els treballadors participen en l’empresa de manera activa, tenen més protagonisme que en una de convencional i són copropietaris, hi estan molt implicats. A l’altra banda se situarien projectes com Som Energia o La Fageda, una empresa dedicada a l’elaboració de lactis que dóna feina a persones amb malalties mentals. Es tracta d’entitats que, per utòpic que sembli, persegueixen millorar la societat i contribuir al bé comú social o mediambiental. Aquest tipus d’empreses, considera Ignasi Carreras, al capdavant de l’Institut d’Innovació Social d’Esade, són en el fons un complement a les tradicionals oenagés, fundacions i associacions. “Algunes d’aquestes entitats han vist que poden contribuir a la finalitat social autofinançant-se a partir de la mateixa activitat. Per exemple, el comerç just prova de fomentar les capacitats productives i els mitjans de vida de persones vulnerables que s’agrupen en organitzacions de base, en cooperatives, en petites empreses a tot el món que comercialitzen els seus productes en condicions favorables”. Carreras explica que “quan una organització com Intermon Oxfam fomenta aquesta activitat, ho fa de manera similar a una empresa: ha de donar un mínim benefici per funcionar. Però aquests beneficis es reinverteixen en l’activitat social, que és donar suport a tots aquests petits productors i també demostrar una forma de comerç diferent”. “La nostra filosofia no és només guanyar molts diners a canvi del que sigui, en poc temps i sense cap tipus d’escrúpols. No busquem només la rendibilitat econòmica, sinó també la social. Treballem per mantenir els nostres llocs de treball, però també per poder ajudar altres persones que creïn el seu”, assegura María Jesús Reina. Quan era joveneta (ara A ESPANYA HI HA MÉS DE 42.000 EMPRESES LLIGADES A L’ECONOMIA SOCIAL EL VOLUM DE NEGOCI VA SER EL 2012 DE 145.000 MILIONS, EL 10% DEL PIB ESPANYOL 19 A CASA acasa ES7 DE DESEMBRE DEL 2013 LA BANCA SOCIAL TÉ POC PES ENCARA PERÒ HI HA EXEMPLES D’ÈXIT MOLTES D’AQUESTES EMPRESES SÓN UNA ALTERNATIVA AL MERCAT CAPITALISTA té 60 anys) va muntar amb un grup d’amigues una cooperativa de confecció tèxtil, Trabajadoras Pedrera Sociedad Cooperativa Andaluza, que va funcionar durant dues dècades. Ara és la vicepresidenta de la Federació Empresarial Andalusa de Societats Laborals (Feansal) i està embarcada en la creació d’una banca pública andalusa. La cooperativa L’Apòstrof, dedicada a oferir serveis de comunicació, és un altre exemple d’empresa social. “Vam decidir constituir-nos com a cooperativa perquè ens agrada poder controlar la nostra vida, decidir com hem de treballar, de quina manera ens organitzem, quin tipus de productes volem fer i integrar tot això en un ambient d’igualtat i democràcia”, explica Jordi García, que a més a més és membre de la Xarxa d’Economia Solidària de Catalunya (Xes.cat) i autor del llibre Adéu, capitalisme. 15M-2031 (Icaria, 2012). I, tot i que de moment al sector de la banca i els serveis financers, l’economia social i solidària té poc pes, hi ha casos d’èxit, com Fiare i Coop57. Aquesta última, que va néixer fa 18 anys, persegueix impulsar altres cooperatives de serveis. Van començar amb un capital de 30.000 euros i aquest any acabaran amb 20 milions. Ramón Pascual, coordinador de Coop57, explica que “la gent que hi diposita els diners sap on va, pot decidir en què vol que es faci servir. Tenim una estructura totalment democràtica en què els socis tenen veu i vot. Els interessos dels crèdits i de remuneració no segueixen l’Euribor, sinó els criteris establerts a les assemblees anuals. No hi ha ni intervencions en borsa, ni fons d’inversió. És purament economia productiva: recollir l’estalvi i finançar. L’ingredient bàsic perquè tot funcioni és la confiança”, detalla. “Volem construir una economia diferent, basada en les persones, més justa, sense paradisos fiscals ni especulacions”, afegeix. Tenen, a més a més, molt poca morositat. El crèdit màxim que donen a una entitat és de 300.000 euros, la quantitat límit que han establert per repartir el risc i que totes les entitats puguin accedir als seus fons. I si l’entitat que ha demanat el préstec es declara en fallida? “Doncs no la penalitzem. Partim de la base que s’ha actuat de bona fe i l’únic que li demanem és que ens torni com pugui els diners que se li han deixat, sense embargaments, judicis ni recàrrec d’interessos. Busquem una fórmula que li sigui còmoda, com 150 euros al mes o la quantitat que pugui”, explica Pascual. Malgrat la bona salut que tenen aquests projectes i que cada vegada augmenten més els projectes vinculats al tercer sector, el cert és que aquesta manera d’entendre la vida i la feina encara està començant i s’ha d’enfrontar a prejudicis: que si és molt hippy, que si és cosa de quatre, que si no funciona. En canvi, a França, Alemanya, el Quebec o el Brasil està molt estesa i ratificada pels governs. “A l’Equador, quan Rafael Correa va ser elegit president, va promoure que es tornés a redactar la Constitució, però amb la participació de la població i va canviar el sistema econòmic, que era una economia de mercat, per una economia social i solidària”, explica Carlos del Rey, al capdavant de la secretaria tècnica de REAS, xarxa de xarxes d’economia solidària (EconomiaSolidaria.org), una entitat estatal vinculada a l’economia social. “A França –insisteix Rey–, François Hollande ha creat un Ministeri d’Economia Social i Solidària. I l’ONU està investigant per poder incloure el foment de l’economia solidària en els Objectius de Desenvolupament del Mil·lenni que establirà a partir del 2015”. “Al nostre país, en canvi, el Govern central hi aposta molt poc –indica Ignasi Carreras–. Es parla d’emprenedoria i economia social, però es queda en moltes paraules i poques apostes decidides per impulsar aquest tipus d’accions”. En part, opina, perquè, almenys de moment, les empreses socials no són una panacea des del punt de vista de les xifres de creació d’ocupació. I també “perquè els governs estan més interessats a apostar pels models que dominen l’economia, i l’economia social no domina”. Per això, de moment, les empreses socials no són anecdòtiques, però tampoc rellevants. “Mouen poc i no tenen un pes significatiu en sectors clau, com el financer”. 20 Malgrat els pocs ajuts i suport que reben aquests projectes, el nombre de col·lectius que es decideixen a emprendre’ls augmenta. “Abans, bona part dels objectius socials s’abordaven des de l’administració pública i des de les oenagés, fundacions o entitats. Ara, amb la crisi, hi ha menys gent que dóna [a l’Estat espanyol, només el 10% de la població col·labora de manera regular amb oenagés], les subvencions s’han retallat de manera dràstica i per a les entitats que busquen una finalitat social aquesta és l’única sortida que hi ha”, explica Carreras. Tan antiga com la humanitat Cada vegada se sent parlar més d’aquest tipus de projectes i podria semblar que són una cosa nova, sorgida arran de la crisi. Però el cert és que “n’hi ha hagut sempre, en tots els períodes històrics”, assegura Carmen Sarasúa, professora titular d’història econòmica a la Universitat Autònoma de Barcelona. “És gairebé consubstancial a l’ésser humà i a totes les societats que primer sorgeixin crítiques a l’organització social i econòmica, i després alternatives. Al segle XVIII ja hi ha diferents pensadors europeus que desenvolupen utopies de societats més justes i igualitàries”. Per Jordi Garcia, de L’Apòstrof, “sovint ens han volgut fer creure que en aquest món impera la llei de la selva i que l’economia és competir els uns amb els altres pels recursos escassos, però el cert és que si l’ésser humà ha pogut arribar fins aquí, tenint en compte que som molt vulnerables com a espècie, ha estat gràcies a la intel·ligència i a la cooperació. En totes les civilitzacions hi ha hagut aquestes formes d’economia solidària”, raona. A Europa, les primeres cooperatives de consum i treball van néixer cap el 1830-1840. I fa poc més de tres dècades, als anys vuitanta, el moviment va agafar embranzida i a Amèrica Llatina, el Canadà i altres països ja es va començar a utilitzar el terme economia social. El 2009, la nord-americana Elinor Ostrom va rebre el premi Nobel d’Economia (la primera dona a rebre’l) per la seva defensa i anàlisi de l’anomenada acció col·lectiva, que recull a El gobierno de los bienes comunes (Fondo de Cultura Económica). Segons la professora Sarasúa, “la teoria econòmica clàssica diu que la gestió dels béns comuns i els recursos ambientals (aigua, terra, bestiar, boscos, pesca...) només pot ser eficaç si hi intervé l’Estat o si es regeix per l’interès privat. En canvi, Ostrom mostra que hi ha hagut i hi ha comunitats arreu del món que gestionen col·lectivament els seus recursos, amb eficàcia i èxit, i respectant el medi ambient. Aquesta gestió –il·lustra– funciona molt més bé que la de les societats de mercat que tenim ara; estem gestionant els recursos molt ineficaçment, tant els socials com els ambientals”. Sarasúa subratlla: “Tenim la capacitat de produir infinitament i, tot i així, hi ha gent que menja el que troba als contenidors d’escombraries mentre es malgasten recursos de valor gegantí cada dia”. Que gestionen més bé els recursos sembla evident, tenint en compte les xifres de l’evolució d’aquest tipus d’empreses. En bona mesura, tenen més capa- 21 A CASA BANCS DEL TEMPS citat de resistència, cosa que fa que en èpoques com l’actual, de gran dificultat, resisteixin millor. Per Jordi Garcia, cooperativista de L’Apòstrof, “si formes part d’una empresa cooperativa en què els propietaris són els treballadors, aquests estan més implicats, raó per la qual són més productius que una persona amb contracte temporal, i el seu objectiu és cobrar a final de mes i tenir unes condicions de feina dignes. I si hi ha una situació de crisi, com l’actual, les persones s’estrenyeran el cinturó per tirar endavant”. Garcia considera que “en canvi, un empresari té com a objectiu obtenir el màxim rendiment possible del capital invertit. I per això, quan un negoci no obté els beneficis esperats, tanca. I si famílies i treballadors es queden al carrer, no és problema seu. El nostre llindar del que és viable és inferior al que pot considerar un empresari capitalista. I aquesta és una raó que explica per què tanquen més empreses de l’economia convencional que de la social i solidària”, assegura. Però ser una empresa que pertanyi a l’economia social no significa que aquest projecte hagi de funcionar més bé. “Les cooperatives no sempre són eficients”, diu Carreres, d’Esade. “Solen funcionar MUNTAR UNA COOPERATIVA NO SEMPRE ÉS GARANTIA D’ÈXIT... I MENYS A GRAN ESCALA ELS EXPERTS QÜESTIONEN L’IMPACTE REAL D’AQUESTES EMPRESES La Blanca cuida nens i gent gran, i en Bill, que acaba d’arribar a Espanya, s’ofereix a ajudar-la amb l’anglès. Tots dos pertanyen a un banc del temps, una iniciativa per intercanviar favors mutus que es mesura en quantitat d’hores invertides per fer una determinada feina. “Els bancs de temps no són eines econòmiques, sinó socials, i utilitzen recursos que normalment l’economia formal no valoritza, com ara la feina domèstica o el voluntariat. Als bancs del temps, es reconeixen i se’ls dóna valor”, explica Julio Gisbert, expert en economies alternatives i autor del llibre i del blog Vivir sin empleo (Vivirsinempleo.org). Aquest moviment fa des de començaments del 2000 que creix i teixeix xarxes socials d’ajuda mútua. Generalment, funciona a les ciutats, on la gent no sol conèixer els veïns. Avui dia, a Espanya, hi ha més de 300 millor a petita escala –amb excepcions com Eroski– i només arriben a sobreviure si tenen una producció de qualitat, ben especialitzada, amb mercats molt treballats”. I això no sempre passa. Complementària o alternativa? Per alguns, l’economia social i solidària podria arribar a representar una alternativa al sistema capitalista, que consideren caduc o esgotat, cosa que la crisi, defensen, està exacerbant. “S’està acabant –opina Carlos del Rey, de REAS–, malgrat que només sigui perquè implica un creixement il·limitat de la producció i el consum i això xoca frontalment amb un planeta que és finit”. Per Ignasi Carreras és massa atrevit afirmar que el capitalisme s’esgota i que l’economia social és l’alternativa. “És cert que són un tipus d’empreses més humanes, més inclusives, que escolten les inquietuds i les voluntats dels treballadors i en què el capital no té el poder, sinó els treballadors. Però d’això a dir que són una alternativa al capitalisme... Això sí, sense aquestes empreses la societat tindria una carència importantíssima”. A parer seu, “pot ser que l’economia social no sigui rellevant quant a grans números, però ho és i molt per a sectors com el rural, i també per a col·lectius que hi troben un trampolí per accedir al mercat laboral, com el de persones discapacitades”. Jordi Garcia, cooperativista a L’Apòstrof, avalua la situació d’una manera diferent: “No hi ha cap civilització que duri mil anys. La capitalista tampoc. El model de l’economia social i solidària podria ser una alternativa, perquè estem veient que funciona. Aquest és el repte que tenim davant”. De tota manera, no tothom és tan optimista respecte a l’economia social. Alguns la consideren un model complementari. D’altres en qüestionen la significança. “Tots aquests projectes i iniciatives tenen un gran bancs d’aquest tipus. En Gisbert, a banda de participar en un de Madrid, assessora i ajuda a muntar-los. “Són experiències molt locals, que tenen a favor seu la carta de la proximitat, que és fonamental. Són un moviment veïnal, de barri, que ens permet conèixer els veïns i després intercanviar serveis. La riquesa del banc és que tots aportem a tots. Amb el que jo aconsegueixi fer de serveis als altres puc obtenir favors d’altres persones”. interès, però quin impacte real tenen? –es pregunta Carmen Sarasúa, professora d’història de l’economia de la UAB–. Les pràctiques una mica més positives i respectuoses impliquen de moment un percentatge molt petit de la població, i els canvis van realment molt lents. A més a més, si es vol construir una proposta que transformi el sistema de producció de consum, no la podem basar en el fet que tots ens fem un hort amb dos tomàquets a la terrassa de casa i pensar que això canviarà alguna cosa”. “És cert –respon Garcia– que aquestes experiències embrionàries són una minoria, que la majoria de la gent no treballa en una cooperativa ni consumeix productes de comerç just ni té els diners en entitats de finances ètiques com Fiare o Coop57. Des d’aquest punt de vista, queda molt camí per fer. Ara bé, també podem mirar les coses des d’una altra òptica i pensar que des dels anys vuitanta, moment en què va arrencar aquest moviment, fins ara s’han generat moltíssimes iniciatives amb èxit. Tenim experiències que són motiu d’esperança, però és cert que cal prendre-les amb cautela”. Potser, com reclamen nombrosos agents de l’economia social, no es tracta tan sols de buscar solucions al problema financer actual, sinó d’analitzar-lo des d’una òptica més àmplia que inclogui aspectes culturals i una revisió crítica dels nostres valors. Pot ser que la solució passi, en primer lloc, per replantejar-nos el tipus de vida que portem i el model de consum que tenim i reproduïm. “Necessitem un sistema econòmic que es basi en un consum responsable, del que és necessari –afirma Carmen Sarasúa–. Aprendre que podem viure amb menys, respectant el medi ambient i pagant dignament els qui treballen per a nosaltres”. Sí que es pot fer, asseguren. El canvi comença i depèn de cadascú. s